Kdo je Manu Chao?

I když svojí profesí patří mezi písničkáře, pracuje jako DJ: půjčuje si z reggae, rapu i latinskoamerických stylů, a své koláže ještě okoření zvoněním mobilních telefonů a dalšími zvuky moderního velkoměsta. Výsledkem je rafinovaný koktejl, velmi atraktivní pro rozhlasové vysíláni - pořadu může dodat podobnou jiskru, jako studiový jingle. Ve zpěvu se střídá španělština, francouzština, angličtina a někdy i arabština, a posluchač znejistí a zaostří svoji pozornost. Je to reklama? Anebo nové album Manu Chaa?

Literární kritika považovala dlouhou dobu komiksové sešity za brak, a podobně se dívají konzervativní rockeři na Manu Chaa: mixovat hudební styly bez jakýchkoli skrupulí, to je přece proti dobrému vkusu!  Ale teoretici pop-kultury a nových médií jej považují za proroka: jeho všežravý eklekticismus, polomluvený zpěv, babylonská směsice jazyků, absence jednotícího "soundu" - to všechno jsou obrazy změn, jimiž náš život prošel v posledních letech.

Interview 2001

- Čau Manu! Kdy vydáš nové album?  Clandestino je už tři roky staré.

-  Tři roky? Co to je ve srovnání s věčností? Každá deska, kterou natočíme, by měla vydržet na celý život. Clandestino je jako dítě, které dospělo, aniž by se o ně kdokoli musel starat. Dnes se mi zdá. že to album obletělo celý svět, prolezlo všemi skulinami - podobně jako lidové písničky, které zná každý školák. Jsem na tu desku pyšný od chvíle, kdy mi jeden pouliční muzikant v Argentině řekl, že několik skladeb z  Clandestino mu vyneslo dost peněz na celý den.

- Milion kusů se prodalo ve Francii, další milion ve světě, to je pořádný kus práce, který asi nebude snadné zopakovat?

- Naštěstí jsem se na to z téhle stránky nedíval! Já píšu písničky, které mohou anebo nemusí mít úspěch - a strávil jsem posledních dvacet let života jako muzikant na cestě. Clandestino změnilo jednu věc: našel jsem místo, kde můžu v pauze mezi dvěma koncertními šňůrami složit svá zavazadla -  a to místo je v Barceloně. Mám tam ložnici, místo obývacího pokoje nahrávací studio, takže jako obývák používám ulice a náměstí pod okny. Svět mám na dosah ruky a vrátit se do něj není nijak obtížné.

- Vždycky jsi tvrdil, že dokážeš zároveň cestovat a dělat hudbu. Jak se díváš na svoji poslední expedici?

- Vyrazil jsem přímo za nosem, jako obvykle... Ale teď zcela vážně: na albu Clandestino jsem měl mnohem víc svobody než kdykoli předtím. Nejdříve jsem hledal ve svém archivu, posbíral jsem dohromady pár nápadů a přidal k nim několik nových. Renaud (Létang, spolu-producent) a já se velmi dobře doplňujeme. Na začátku jsem měl několik navzájem propojených motivů a on je pěkně seřadil a já je pak obměňuji tak dlouho, až jsme s tím oba spokojeni. Pro výslednou podobu alba byly obě moje cesty po Jižní Americe velmi důležité.

- Oni tě odtamtud ani nechtěli pustit domů!

- A mě se po nich taky stýská. Dávají mi najevo silné city, a já vůči nim také cítím těsné pouto. Když jsem jel poprvé do Bolivie, musel jsem se naučit znova dýchat. Během několika týdnů mi v té nadmořské výšce zmohutněl hlas. Když jsem se pak vrátil, musel jsem to album úplně od začátku předělat. Je poseto drobnými skřítky, jimž se podařilo uniknout z Clandestina, ale zároveň je dost odlišné, živočišné, pestřejší. Je v něm zakletá chuť do života a doufám, že se přenese i na posluchače.

- Jak jsi to album nazval?

- Proxima Estacion: Esperanza. Ať se snažíme sebevíc, nakonec propadneme beznaději a skončíme tím, že bušíme hlavou o zeď. Někdy se mi zdá, že ty zdi vyvracím ze základů a pozoruji jak se bortí a nakonec se sesunou k zemi. Proto mezi nimi procházím s písničkami, které nejsou ani smutné, ani veselé, a jejich cesta není uzavřená. Jsou jako vlaky uprostřed pustiny. Vždycky bude nějaká další zastávka a každý může nastoupit nebo vystoupit kdy se mu zachce. Třeba i za jízdy.